– Алло? – Це я.
Я що, невчасно? Франческо?
Не переймайся. Колись я таки мав вилізти з душу.
Зачекай хвилинку, Франко…
То що ти казав, Франко?
Ні-ні, нічого... Просто набрав дізнатись, як ти.
Ну, сам розумієш.
Життя триває.
Гнагі!
Годину вже тебе кличу, Гнагі!
Це Гіджіні, землемір.
12-й ряд, третя могила, так? – Гня.
Могила три.
А ну, давай!
Розумію, що ти це вже чув,
але цього разу, любий Гіджіні,
це справді навіки.
Спочинь з миром!
Oй, моя спина.
Дурна трата мармуру.
Коли ставиш вдруге, виглядає як казна-що.
Всі ці красиві обгортки...
Не розумію, чого б просто не вкривати могили землею.
Пістолет! Забув чортів пістолет!
–Їс..ти! –Гнагі,
дай сюди. Лопату дай! Гнагі!
Дай мені бісову лопату!
Ось так.
Далі сам впораєшся, Гнагі.
Мене звати Франческо Деламортe.
Чудернацьке ім'я, чи не так?
Френсіс Смерті.
Святий Франциск Cмертський.
Я часто думав взяти собі інше.
Андре Деламорте було б непогано.
Я вартовий на Буфалорському кладовищі.
Не знаю, як розпочалася епідемія.
Знаю тільки, що деякі люди на сьому ніч після смерті
повертаються до життя.
Я їх називаю "Вертунами".
Хоча, якщо чесно, не дуже розумію до чого саме їм так кортить повернутись.
Є тільки один спосіб позбутися їх раз і назавжди:
розкроїти їм макітру.
Можна лопатою, але розривною кулею виходить найкраще.
Заходь, випий вина.
Чи це початок повстання мерців? Чи таке коїться на кожному кладовищі?
Чи то Буфалорське якесь особливе?
Хто зна? Та й загалом, яка різниця.
Я просто виконую свою роботу.
Доброго ранку, інженере! Як себе маєте?
Добре, пані Кьяромондо. Як ви?
Ну, як! Кладовище ж відкрите, чи не так?
Для вас - в будь-який час.
Привіт, красунчику. Тримай.
Як себе маєш?
Він щасливий. Йому подобається, коли світить сонечко.
Я не інженер.
А ти - не красунчик!
Бідолашний Гнагі. В його документах написано:
“Особливі зовнішні ознаки: усі.”.
Обожнює опале листя.
Терпіти не може, коли його уносить вітер.
Що поробиш,
всі ми стараємось як можемо не замислюватися про власне життя.
Найгарніша жива жінка, яку я бачив.
Чи побачу я її знов?
Я тільки хотів полити квіти на могилі вашого покійного батька.
Чоловіка.
Давно він помер?
Два тижні.
– Дякувати богу. – Що?
– Тобто, я дуже вибачаюсь. – Вам геть байдужий чужий біль?
Ну, знаєте як воно буває… Розумієте,
з плином часу біль стихає. – Він не стихає анітрохи!
Він був чудовим.
Чудовим коханцем, неймовірним,
невтомним.
Просто фантастичним!
Я все зіпсував.
Я її втратив.
Чи побачу я її знов?
Гей, Франко. Агов.
Франко - єдиний у світі,
хто мені ще дзвонить. Іноді я заходжу до ньго в офіс,
щоб згадати його обличчя.
Не можна жити самими лише спогадами.
Це тобі. Підпиши, де завжди.
– Ручка є? – Ні.
Секунду. Ось, тримай.
Минулої ночі були ще гості?
Кілька було.
Вся ця додаткова робота. Якби за неї хоч платили більше...
То скажи меру.
Скажи меру і далі що? Вони закриють кладовище.
Прощавай, робота. Прощавай, дім.
Ой, та годі. Хто тобі повірить?
Мені байдуже, що ти мені не віриш, Франко.
Не ти мені платиш.
Я тобі вірю.
Вірю. І ти правий. Нехай хоч за
понадурочний час заплатять. – Добре.
Щож, ходімо тоді до мера.
Не так все просто.
Спочатку тобі треба заповнити бланк М-3...
Потім подати бланк М-3...
Бланки…
Я можу трохи все це для тебе пришвидшити...
Простіше їх просто стріляти.
Ось, бланк М-3!
Що, замочимо вудки цієї ночі?
Хтось з нас точно замоче.
Дідько, настає в житті, момент коли усвідомлюєш,
що маєш більше знайомих мерців, аніж живих.
Пробачте за позавчора, я не хотів бути таким неввічливим.
Мене звуть Франческо Деламорте.
Знаєте, це єдина робота, на яку мене взяли,
а в мене ж диплом з біології.
Так чи інакше, всі тут опинимося рано чи пізно, правда ж?
У мене дуже гарний будиночок, хочете подивитися?
Я не сам живу, в мене є помічник, Гнагі.
Він дуже цікавий співбесідник!
Кладовище невелике, але склеп тут дивовижно красивий!
Склеп…
В житті не бачила нічого настільки…
Захоплюючого!
Я теж не бачив.
Це наче сон!
Це і є мій сон.
Не знаю, чого ще можна хотіти.
Я теж не знаю.
Знаєте, у вас справді чудовий склеп.
Дякую.
Ви ж дозволите мені сюди повернутись?
Ви ж дозволите мені вас поцілувати?
Ні.
Не так.
Ось так.
Я маю бути вірною пам'яті мого чоловіка!
Я не можу. Не можу!
Це не я... Це це місце!
Я вся тремчу.
Не від холоду…
Не від страху…
Це місце хоче… Воно примушує мене…
Я не хочу!
Не хочу!
Не можу! Не можу!
Не бійтеся, це лише блукаючий вогник.
Чому тут?
Чому саме на могилі твого чоловіка?
Я ніколи від нього нічого не приховувала…
У нас була повна взаємна довіра.
Він би хотів знати.
Ну, якщо тпак…
Всі ці вогні!
Нехай дивляться.
Що може бути краще, ніж спостерігати, як два коханці займаються коханням?
Тільки мати краплю приватності.
Вибачте, дама хоче, щоб світили тільки зірки.
Так не було ні з ким, лише з тобою.
Лише з тобою.
Ніхто нас не розлучить.
Гнагі! Пістолет!
Я можу все пояснити! Послухай мене,
ти ж завжди так добре все розумів!
Це життя!
Все добре, моя любов,
з тобою все буде добре.
Чудово,
як раз коли він мені вже не потрібен.
Та не стій просто так! Біжи викликай доктора Верчезі!
Давай, клич доктора!
Ну давай! Біжи!
Ніщо нас не розлучить.
Присягаюся, ніщо.
Ніщо нас не розлучить?
Ніщо, моя любов. Ніщо.
Навіть смерть?
Навіть смерть.
Деламорте, ти там? Деламорте!
Боже! Ти мене налякав до смерті!
Ви мене шукали, начальник Страньєро?
Так, телефонував доктор Верчезі. Що трапилося минулої ночі?
Ви ж вже знаєте, нащо мене питати? Вона мертва.
Я знаю, що мертва,
та як це сталося?
Чоловік.
Звісно! Він повернувся з того світу, зґвалтував її,
а потім загриз до смерті. Так було?
Ні. Він її не ґвалтував.
Ох ти й гуморист!
Докторе Верчезі, ви що, нас підслуховуєте?
Ні, я тільки що отримав протокол розтину.
Вона померла не від укусу, її серце зупинилося від страху.
Вона померла… ну, ви розумієте… в процесі.
Знаєш, що це значить, любий мій хлопче?
Мені доведеться шукати мерзотника-вбивцю деінде!
Ти більше не підозрюваний. – Чому це?
Ну, ти знаєш, про що я.
Слухай, не примушуй мене казати!
Та кажіть, мені байдуже, я знаю, що я імпотент.
Не кажи цього слова! Такий парубок, як ти, в твоєму віці...
У неї були родичі?
Ані родичів, ані друзів.
Ну, що я можу сказати…
Дідько! Оце вже мені геть не до вподоби!
– Я можу її залишити? – Якщо оплатиш похорони, то звісно,
роби з нею все, що забажаєш.
– То значить це й усе? – Еге ж, от тільки десь вештається вбивця.
Може по чашці чаю вип'ємо?
Нарешті, погода міняється.
Ніяк себе не пробачу, що тобі збрехав:
Нема в мене ніякого диплома з біології.
Я навіть школу не закінчив.
Я взагалі за життя прочитав дві книжки.
Одну з них
не дочитав,
а інша - телефонний довідник.
Не хочу, щоб вона стала Вертункою.
Не хочу побачити її знов.
Ні!
Так, любов моя!
Ні, не змушуй мене цього робити!
Але ж ти робиш це так добре... так добре!
Не з тобою!
Зі мною буде краще, ніж з іншими!
Гня!
Ти це роби!
Ну, давай! Якщо швидко скінчиш, куплю тобі морозиво.
Гня!
– Диви, одинокий ковбой іде. – Хто?
Шериф мертвого містечка.
Чоловік, який сцить з пінцетом.
Нехай жінкою стане, це вирішить проблему.
В Штатах їх зараз навчились пришивати.
Еге ж, залюбки приш'ють. Тільки треба, щоб було, що пришивати.
Не зважайте, я сам пустив ці чутки.
Чим дужче вони сміються, тим менше мене турбують.
Ніколи не соромся відрізнятися від інших, Гнагі.
Гаразд, ти - трішки соромся.
Інженере!
Інженере, інженере, ходіть сюди! Сідайте, будь ласка!
Яка приємна несподіванка!
Так! Просто чудово вас тут побачити!
Чудово побачити вас, пане мер.
То що, як там справи на нашому кладовищі? Що там нового?
А ви як думаєте?
Населення падає.
Ви везунчик, любий інженере!
Ви навіть не уявляєте, що коїться в міській раді.
Напередодні майбутніх виборів
коїться суцільний хаос, так, інспекторе?
Так, всі на взводі, ніхто не хоче втратити роботу.
Я сподівався, що вдасться домовитися…
Тату, що це?
Це мій помічник, Гнагі.
Він милий!
Купи його мені, тату?
Це так мило, воно навіть плакати вміє!
Гнагі, ти до неї занадто близько.
Люба, можеш посунутися?
Попросіть вашу дочку посунутися, будь ласка?
Так, звісно.
Іноді Гнагі дуже сильно збуджується…
Я впевнений, що він милаха. Так, про що це я?
Що він робить? Танцює?
Ні, ні, він от-от…
Ти що в біса робиш, Валентино?
Він наблював на мене, Клаудіо!
O, новий шанувальник!
Хочеш прокатимось?
Я знала, що ти зрозумієш!
Газуй!
Між іншим, якось треба
поговорити з вами про кладовище.
Сучасна молодь... Така... емоційна.
Давай, Гнагі! Залазь, заради Бога!
Не починай, просто лізь в машину!
Все не так погано, вона навіть не засмутилася!
Вона вірно сприйняла це як знак уваги з твого боку.
Та й тобі не вперше блювати на жінку, правда ж?
Ну давай, Гнагі, залазь!
Слухай, перше кохання - забувається.
Тільки останнє лишається назавжди!
Сьогодні ніхто не прийшов.
Я трохи нудьгувала.
Навіть адмірал не з'явився… Просто зник!
Будемо сподіватися на завтра. Гаразд?
Так, заходьте ще, вам завжди раді!
Такий він поважний чоловік був, той адмірал!
Кожного разу, кожного, приносив мені
дещицю самбуки.
Ну годі тобі, Гнагі!
Тобі стане легше, ось побачиш!
Час минає,
все міняється…
Стає лише гірше.
Господи, як же тебе важко втішати!
Та що ти взагалі таке удумав з дочкою мера? Вона ж ще дитина!
Гня!
Ну от ні, Гнагі, вибач, але ти - не дитина.
Ти мене на рік старше. Слухай...
Коли-небудь...
ти знайдеш собі…
таку ж бідолашну істоту, як ти сам.
Але поки до того іде, чого ти так переймаєшся?
Всі вони рано чи пізно опиняться тут, Гнагі.
І скоріше рано, чим пізно.
Хутчіш, газуй!
– Якби тато нас зараз бачив... – Він би мене вбив!
Клаудіо!
– Ну, погнали! – Погнали!
Жени! Жени!
Жени!
– Тримайся! – Куштуйте пил!
Чотири мотоцикли гнали дорогою…
На одному з них - дочка мера.
Їй відрізало голову.
Довелося її пришивати назад.
Мотоцикли врізалися в автобус з бойскаутами,
які поверталися з церковного пікніку.
Стільки невинних жертв!
І всі такі юні.
Вони думали, що життя попереду, а воно виїхало їм напереріз.
Ну, тепер тобі є чим зайнятися!
Ви навіть собі не уявляєте.
Гнагі, нам знадобиться купа патронів.
♫ Ой не треба було на пікнік ходити.
♫ Ой не треба було, ой не треба було.
♫ Ой не треба було на пікнік ходити.
♫ Ой не треба було, а тепер все сплило! ♫
Клаудіо! Забери мене з собою!
Не лишай мене одну, Клаудіо!
Забери мене, любов моя!
О ні, миленька!
Мій син був не твій!
Він був судженим дочки мера!
– Але ж він любив мене! – Брешеш!
Мій він був, мене любив!
Одну мене! – Тобі геть байдужі материнські страждання?
Ми народжені помирати,
народжені лише помирати.
Пам'ятаєте?
Лише вчора,
вона була жива, щаслива.
Пам'ятаєте?
Любий Гнагі навіть на неї наблював,
а вона тільки всміхнулася!
А тепер вона мертва…
і просто напередодні виборів!
Піду візьму топорик і лопату.
Сонечко, нащо ти зі мною так?
Чи правду говорять, що тут мерці вночі повертаються до життя?
Правду кажи!
Гей! Хто тобі таке сказав?
Правда чи ні? Правда чи ні?
Якщо й правда, то що?
Я маю побачити Клаудіо знов!
Маю знати, чи любив він мене!
Якщо я щось почую, то передам.
Ні, стривай...
Іди геть! Нема коли базікати з живими!
Гнагі?
Гнагі!
Гнагі, вони повернулися раніше ніж ми думали!
Гнагі, прокидайся!
Гнагі, обережно!
Гнагі,
Пробач, я не хотів.
Так, ну все, годі відпочивати,
щоб був наверху і при параді через 5 хвилин! Зрозумів?
О ні, що вона там робить?
Час відвідувань минув!
Ніхто мене з ним не розлучить!
Швидше, забирайся звідти! Швидше!
Ні… Клаудіо!
Клаудіо, візьми мене з собою! Не лишай мене!
Вівця тупа!
Пішли!
Стривай! Стривай!
Клаудіо, прошу, візьми мене з собою!
Скажи, що любиш тільки мене!
Прошу…
Клаудіо!
Ти ж любиш тільки мене, правда?
Дідько! Завжди косить вправо, коли холодний
Гнагі!
Ні, не треба! Він всього лише мене їсть!
Відсунься.
Не лізь не в свою справу! Я буду з'їдена ким забажаю!
Це моя справа. Мені за неї платять.
Мерці, що оживають,
живі, що вмирають - одне й те саме.
Одного поля ягоди.
Але позбуватися мертвих - це громадська робота,
а варто лише вбити когось, хто ще живий,
як починаються суцільні проблеми.
Стій!
Так вони будуть разом навіки.
Я сентиментальний.
Терпіння, Гнагі.
Найсолодше в коханні - чекати.
Тобі треба навчитись чекати.
– Нагадай, як тебе звати? – Гня!
Гнагі.
Я - Валентина.
Ми, здається, знайомились?
А, так. Тепер пам'ятаю.
Ти на мене наблював. Так мило!
Але мені подобаються сором'язливі хлопці,
і я ніколи не відмовлялася від поцілунку.
Користуйся нагодою.
Я не можу відмовитись, навіть якщо захочу. До того ж,
я, мабуть, і не захочу.
Все спокійно!
То був просто кіт.
Не намагайся мені допомогти, малявко!
Якщо я не можу, то куди тобі…
Скласти до купи цей череп -
одна з найскладніших речей в світі.
Гня!
Знаєш що, Гнагі, ти дуже бридко їж.
Так, мабуть ти правий. В шлунку все так чи інакше змішається.
Що таке?
То був не кіт!
Не можна! Я живий,
а ти мертва.
Я не упереджена, любов моя.
Я її вбив!
Гня!
Я її вбив!
Я її вбив.
Першого разу, коли її вкусив чоловік, вона не була насправді мертва.
Коли вона прокинулася і я застрілив її, вона була жива.
Я її вбив.
Я вбив єдину жінку, яку кохав.
Застрілив її з заплющенними очима,
не цілився в голову.
Ось чому вона повернулася.
Боже, який же дурень!
Тепер я теж заражений.
Я стану Вертуном, коли помру?
Хто зна, чи Гнагі…
Ні, бідний Гнагі, йому ніколи не стане духу
розбити мені лопатою череп.
Я не мертвий, дурню! Від укусу не помирають!
Доброго ранку, інженере!
Пані Кьяромондо, я не інженер.
Ви наглядаєте за кладовищем, чи не наглядаєте?
Ну, наглядаю, звісно.
Значить, ви інженер. Між іншим
яка, на вашу думку, краще пасуватиме до моєї могили?
Обидві.
Люблю прислухатися до думки красивих юнаків.
До побачення, інженере.
– Гня! – Доброго ранку, красунчик.
Але ж це телефонний довідник.
Збожеволів?
Це моє улюбленне чтиво!
Гнагі, те, що у нас є новіші,
не значить, що можна викидати старі. Це ж класика!
Гнагі!
Гня!
Перестань вбивати мертвих.
Вони мої.
Якщо не хочеш, щоб мертві поверталися до життя…
то просто вбивай живих
пострілами в голову..
Ти мене чуєш?
– Алло? – Вітання зі склепу міської ради.
– Франко! Ти як? – Мені нудно.
Я тебе відволікаю?
Ні, ти мене ніколи не відволікаєш.
Хотів поговорити про цей скандал.
– Гнагі, двері! – …все це гівно.
Що ти казав?
Що це вбіса було?
Нічого, я…
…просто працюю. – Що?
Ну, знаєш, рутина. Одна суцільна рутина.
Та не кажи! Іноді я сам хочу застрелитися.
Як твоє життя?
Як там любі Мара та Сінтія?
Знаєш, я іноді думаю, чи ти їх не вигадав. Франко.
У тебе ж правда є жінка і дочка?
Я питаю, бо мені іноді здається, що ти все це вигадав.
Франко, ти такий смішний!
Колись ти станеш вільним.
Буфалора лишиться поганим, поганим спогадом.
Так. А може й ні… Якби мені просто відлипнути...
Я наче муха в мухоловці.
Ось побачиш, Франко…
Марі ти набриднеш,
а Сінтія виросте і тебе зненавидить.
І тоді ти будеш вільний.
Зможеш побачити своїми очами решту світу.
Як по-твоєму виглядає решта світу?
– Решта світу? – Угу.
Та може ніякої решти світу не існує…
Дивіться, хто тут!
Гей, Деламорте, ходи сюди!
Іноді я занадто добре роблю свою роботу.
Робота!
Деламорте!
Гнагі!
Франческо Деламорте?
Де ви були вчора з 11 до 12:30 вечора?
В ліжку.
Свідки є?
Я балакав по телефону зі своїм другом Франко, а потім заснув.
Що таке, щось трапилось?
Якийсь маньяк вбив сімох людей.
Знов робота.
Слухай, якщо в тебе нема алібі, доведеться тобі сісти до в'язниці!
А чого мені?
Бо вчора пізно ввечері твою машину бачили на вулицях, ось чому.
Не може бути, ніхто цю розвалюху крім мене навіть не заведе.
Я насправді не думаю, що це був ти.
Думаю, це був твій помічник.
Гнагі навіть на роликах кататись не вміє!
То й що? Я теж не вмію.
Мені треба його негайно допитати.
Боже, знов ця гидка погода.
Будь ласка,
дозвольте спершу мені з ним поговорити.
Просто скажи йому, щоб виходив негайно, добре?
Ти тут що, ніколи не прибираєш? Господи боже, ну й сморід!
♫ Коли на самоті один і не злічити злих годин, ♫
♫ Чекаєш, щоб прийшла любов, щоб серце в грудях билось знов. ♫
Гнагі!
Гнагі, мені снився жахливий сон.
Наче я поїхав до міста і вбив сімох справжніх людей.
Привіт, пам'ятаєш мене?
Деламорте, у тебе важливі гості!
Розумієте, інженере, після всіх цих смертей
електорат мене ненавидить.
Вони ж за вас голосували 15 років.
Страньєро, якщо я не знайду цього маньяка,
то в шістнадцяте не проголосують.
До чого тут ваша дочка?
Коли все місто скорбить,
я хочу показати, що я скорблю з усіма.
Я зроблю кілька фотографій тіла
і розміщу на своїх передвиборних плакатах.
А нижче щось типу:
“якщо у вас хтось помер,
голосуйте за того, хто страждає, як ви.”
Що думаєш?
Ну, щось в цьому є!
Або: “Голосуй
за чоловіка, який втратив
інші приводи для радощів.”
Готовий знімати?
Так що робити? Зняти від шиї вниз?
Інженере?
Як це розуміти?
Тату!
Татусю!
Ви це чули?
Не знаю. Дивлячись що…
Татусик!
Татуню!
Валентино!
Сонечко!
Стає все цікавіше!
Сонечко, де ти?
Де ти?
Твій татко тут!
Ти де?
Годі там мямлити, іди сюди!
Іду.
Я тут, малютко.
Господи, ну тут і сморід!
Це через мене, тату!
Господи боже, Валентино!
Що ти робиш в телевізорі?
Гнию, тату!
Ти, заїкувате чудовисько,
це ти зашкодив моїй дівчинці!
Ні, він кохає мене!
Відійди!
Я тобі наказую, як мер!
З твоєї згоди, я хочу вийти заміж за Гнагі.
– За цю потвору? – Гня!
Я зараз теж не подарунок, тату.
Ні, люба, тільки через мій труп!
Добре. Це ми зараз влаштуємо!
Інженере, поможи!
Я не інженер!
Вибач, Гнагі,
але вона все одно потроху…
псувалася, чи не так?
Він мертвий?
Мертвий.
Хто відкусив йому шматок шиї?
Точно не я і не Гнагі.
Може зробити знімки щелеп.
Побачите, що не співпадають.
Так а хто ж тоді?
Та розслабся, Страньєро, це ж не перший твій глухар?
Кадр!
Та годі тобі, Гнагі…
Навколо повно таких дівчат, ще й з тілами.
Між іншим,
знаєш, яке у моєї матері було дівоче прізвище?
Ні за що не повіриш, яке.
В неї було прізвище Деламоре.
Деламоре.
Це значить “любов”…
Ти не один в світі втратив кохану людину, Гнагі.
Злізай!
Ти що надумав? Злізай звідти!
Облиш це, інженере!
Йди додому!
Ти ж маєш подавати хороший приклад,
а ну зараз же повернись до гробу!
Ти мене не спиниш,
ти на мене працюєш.
Пам'ятаєш? – Злазь або буду стріляти.
Не можеш.
Я мер!
Колишній!
– Пане Деламорте? – Що?
Я Чіварді, новий мер.
Нащо колючий дріт?
Сюди залазять вночі?
Ні, вилазять. Інколи.
Може спуститеся?
Ви повідомили про епідемію серед мерців.
Стверджуєте, що вони повертаються до життя
протягом семи днів від погребіння.
Тут так написано. – Бланк М-3.
– Ви ж його заповнювали? – Ні.
А, чудово.
Тобто ви надасте спростування.
Просто підпишіть тут.
Мабуть Франко відправив.
Яка мило з його боку.
Нічого не сталося.
Нічого ніколи не стається.
Якби преса про щось таке почула,
то не тільки з Буфалори всі би сміялися,
а й ви б втратили роботу.
Мій особистий секретар.
Пан Деламорте. – Рада знайомству.
Дуже рада, пане Деламорте.
Дякую.
Відчуваю, ми з вами поладимо.
До побачення.
Твоє ім'я!
Я не спитав твоє ім'я…
Чи побачу я її знов?
Привіт!
Вибачте.
Я не хотів вас лякати, пані.
Я чекав когось іншого.
Пані! Пані!
Відколи я приїхала до Буфалори,
зі мною почали коїтися дивні речі.
Я наче тут вже була.
І ця могила…
І ви, пане Деламорте, наче...
Наче я завжди вас знала.
Наче я завжди вас любила!
Ти теж мене любиш?
Що?
Є ще хтось?
Я теж тебе люблю.
Я тебе люблю.
Я чула, що про тебе говорять в місті.
Це правда, що ти…
Що ти, ну, не можеш…
Ні, не довіряй міським пліткам.
Адже я можу кохати лише імпотента.
Так, це правда. Правда.
Мені подобаються чоловіки…
але їх... гідність... мене лякає.
Я навіть думати не можу про їх…
Тобто... розумієш?
Це в мене така фобія.
В мене його нема. В мене взагалі нічого нема.
Одружишся на мені?
Я одружуюсь!
Гня!
Я справді одружуюсь!
Не вдавай, що нічого не чув.
Гня!
Справді? Чому ні?
Давай, поясни...
Боже милостивий...
Що ви таке кажете?
Ви мене чули!
Мій любий хлопче,
тобі мабуть дуже погано. Я тобі випишу пігулки.
Докторе Верчезі, я серйозно.
Слухай, ти мене не залякуй в моїй операційній.
В мене повна приймальня
людей зі справжніми, чесними хворобами.
Я вам заплачу…
Я знаю, але…
Як я можу? Та й згодом, всі ж знають…
що в тебе нема.
Ясно. В тебе є.
Коли ти хотів би, щоб я позбавив тебе твоєї...
проблеми? – Зараз.
Чого ви чекаєте? Беріться до справи.
Ну що таке?
Я сказав, що анестезія не потрібна.
Це не анестезія.
Тоді що це?
Один укол цього і можеш вважати, що в тебе його ніколи не було.
Діє більше місяця.
Послухай... не змушуй мене його відрізати.
Я сьогодні просто не в стані.
Та куди ти перевертаєшся?
Укол треба зробити спереду.
Куди спереду?
Не рухайся, це як комарик вкусив.
Цей м'ясник…
мене заразив якоюсь інфекцією.
Гнагі!
Я на межі життя і смерті.
Гня!
Так, ти правий.
Мабуть мені не звикати.
Це вона. Не впускай її. Скажи, що мене немає вдома.
Не хочу, щоб вона бачила мене таким.
– Мені треба побачити пана Деламорте. – Гня!
Будь ласка, мені треба з ним поговорити, він там?
Я б життя віддав, щоб бути мертвим.
Гнагі!
Вже не болить.
Здається, мені краще.
Гня!
Коли це сталося?
Вона була нашою кращою клієнткою.
Кращі завжди йдуть першими.
Гня!
Де ти був? Я думала, я збожеволію!
Якби ти знав, що зі мною сталося!
Якби ти знала, що зі мною сталося…
Нам треба поговорити.
Ми завжди будемо разом.
Так, моє кохання, так.
Не знаю, як краще про це сказати,
але мер мене зґвалтував. – Ні!
Чекай! Мені сподобалося.
Ні, не жорстокість.
Але потім ми знов це зробили, по доброму,
щоб я його вибачила.
І це було чудово, розумієш?
Значить, я вилікувалася. В мене більше немає фобії.
І тепер я не можу вийти за тебе.
Я вийду за нього.
Це нічого не значить, тобто,
між нами нічого не змінилося. Я тебе все ще кохаю.
Ти ж знаєш.
Я просто люблю тебе інакше. Але ти важливий для мене.
Він знає. В сенсі, про нас.
Він чудова людина.
Він сказав, що буде радий, якщо ми залишимось друзями.
Ми можем далі зустрічатися.
Нічого не змінилося.
Все так, як і було.
Як було.
Ясною ніччю, шукаєш Смерть,
кажеш їй, що все ще її любиш,
що ти її раб,
а вона твоя королева.
Смерть, Смерть
Повія-Смерть.
Ні, я робив це тільки заради страху,
і зроблю ще раз,
щоб відчути цей страх знов.
Боятися,
завжди боятися.
Привіт!
Білий фольксваген на вулиці твій?
Ми пішки.
Можеш підвезти?
Тут недалеко.
Будь ласка!
Я Магда.
А це Лаура.
Далеко?
Ось тут ми живемо, разом з ще одною подружкою.
Хочеш зайти випити?
Ну давай, ти ж не боїшся двох студенток?
Загадай бажання. Я їх здійснюю.
Хочу, щоб ти в мене закохалася.
Але ж я вже тебе кохаю.
Ти не помітив?
Тут так холодно.
Якщо хочеш підмитись, там є раковина.
Я не про лице, дурнику!
Я не знаю, чи зможу.
Я приймав ліки...
Здається, твої ліки не діють.
Ти мене кохаєш?
Так,
якщо ти залишися до ранку.
До кінця життя.
– Давай! – Давай трохи відпочинемо.
– Навіщо? – Ти вже три рази кінчив.
Два. Третій я симулював.
Вона спить, весь день вчилася.
в неї екзамен завтра вранці.
Я тільки хотів вина.
Сідай.
Я тобі принесу.
Лаура сказала, що можеш заплатити мені?
Заплатити?
Навчання не дешеве, хлопче.
Я маю вам заплатити?
Нам стипендію не платять.
І ціна всього 100,000 лір.
Вона казала, що любить мене...
Це 150,000.
Хотіла, щоб я залишився до ранку.
200,000.
Чек візьмете?
Гроші є гроші.
Любий, скоріше.
Мені холодно.
Йди сюди і зігрій мене.
Мені потрібне твоє тепло.
Зігрій мене.
Іду, кохана.
Тепер тобі буде тепло довіку.
Цього разу я точно зав'язав з коханням.
Дайте вгадаю, ви хочете знати, де я був з 1 до 3 ночі?
Знаю, знаю.
Тримай. Не бійся,
я нікому не скажу про цей чек,
я сюди за цим приїхав.
Ми обоє світські люди, еге ж?
– Але що як це доказ— – Доказ проти кого?
Ми вже заарештували злочинця.
Після того, як він підпалив ту квартиру,
він рушив додому і вбив власних жінку з дочкою,
а потім здався поліції. Він в лікарні, в психіатричному відділенні.
Хтось вкрав мої злочини!
Пане?
Пробачте, сюди не можна.
Я прийшов відвідати вбивцю.
Але вам туди не можна. Він в комі.
Випив цілу пляшку йоду.
Мені треба зробити заміри.
Франко!
По телефону останнього разу ти виглядав значно краще.
Крадій!
Ти крадій…
Добре, може ти й вбив своїх жінку з дочкою, це я визнаю,
але трьох дівчат прикінчив я!
Ти нащо крадеш мої вбивства?
Що ти бляха за друг такий?
Особливо якщо ти думав, що робиш мені послугу.
Негайно це загасіть!
Тут палити не можна! – Стули пельку!
Він в комі. Йому байдуже.
Лайно…
Що ти сказав?
Все лайно…
Єдине, що не лайно…
це сон.
Сестра, що ви робите на підлозі?
Вона молиться.
Ваш друг?
Слухайте, в нього немає родичів, а з коми він ніколи не вийде.
Дайте мені підпис
і я його відключу. – Пішов нахуй!
Ось так. Засунемо це на місце.
Я не дам тобі померти
поки ти мені не поясниш.
Навіщо ти вкрав мої вбивства?
Ти що думаєш, мої вчинки нічого не варті? Га?
О Боже! Що трапилося?
Вбили один-одного. Це була розбірка.
Ви мені не вірите?
– Ні! – Дарма.
Так погано…
То що,
це все, що ти бажаєш сказати своєму найкращому другу?
Ти хто?..
Я тебе не знаю…
Я не знаю, хто ти такий.
Іди геть.
ІДИ ГЕТЬ!
Деламорте, стій!
Заради Бога, стій! З'явився ще один маньяк.
Він вбиває людей на четвертому поверсі.
Вже трьох застрелив. В тебе пістолет!
Добре. Зможеш себе захистити.
Раджу забиратися звідси якнайшвидше!
Страньєро!
Це був я!
Ми з тобою однакові.
Вбиваємо через байдужість,
іноді через кохання,
але не через ненависть.
Тепер я навіть не знаю, хто живий, а хто мертвий.
Я втомився вбивати.
Так що я більше не граю.
Деламорте Деламоре…
прощається…
і рушає своєю дорогою.
Куди?
Треба забиратись звідси.
Вже статуї розмовляють.
Куди ти зібрався,
якщо ще не зрозумів різницю
між життям і мною?
Гнагі, ти не береш це з собою!
Ця труна з нами не поїде!
Так, промазав. Не хвилюйся, наступний буде наш.
Та тихо ти. Я знаю кожну вибоїну на цій дорозі.
Он, наприклад.
Диви!
Я ніколи не бував так далеко.
Нам вдалося, Гнагі!
Хто міг собі таке уявити?
Ширше за всі дороги Буфалори разом.
– Їй немає кінця. – Гня!
Потерпи, Гнагі.
За цим тунелем - решта світу.
Як по-твоєму виглядає решта світу, Гнагі?
Можеш собі уявити?
Твоя правда. Це поза межами уяви.
Я мав здогадатися.
Решти світу не існує.
Гнагі!
Гнагі, ти не так сильно вдарився. Припини.
Давай. Я тебе відведу до машини. Давай.
Вставай! Що з тобою таке? Це просто поріз.
Давай, вставай, я тебе посаджу в машину!
Ну давай! Вставай!
Що? Що?
Гнагі!
Не лишай мене одного. Гнагі! Гнагі!
O Господи!
Смерть, смерть
Смерть мов сокіл напада,
Смерть глузлива, смерть брудна,
Смерть раптова, смерть крилата,
Обличчя вміє приховати,
Смерть росте з костей життя,
А з любов’ю смерть - рідня.
До скону світу час конають.
Актор, що в роль в містерії грає,
В якій кінець завжди один –
На віки вічнії,
Амінь.
Ти був моїм кращим другом.
А я цього навіть не розумів.
Відвезеш мене додому?
Будь ласка.
Гня.